Solo je še vedno fenomen azijskega sodobnega plesa. Neodvisnim plesnim ustvarjalcem – odločenim, da svoje posebnosti ne ogrozijo niti z udobjem niti z migracijo v ustvarjanju – je izrazno blizu. Strateško jim ga narekujeta nuja in stvarnost, saj delujejo v težkih gospodarskih razmerah šibkih politik in financiranja ter slabih možnosti predstavitve. Takšne razmere so, deloma po naključju, tem neustrašnim umetnikom omogočile, da ustvarjajo in se izražajo v nenavadnih, silovitih prispodobah. Za 18. Exodos sem izbiral med izjemnimi posamezniki in na platformo povabil soloplesalce, ki so izrazito posebni in izrazno jasni.
Gre za generacijo dobro izšolanih azijskih koreografov, ki zdaj v svojih 20-ih in 30-ih letih delujejo po vsem svetu. Blizu jim je močna samorefleksija, konceptualen pristop k temam in snovem, hkrati pa znajo izvabiti užitek ob plesu, gibu ali zgolj telesu na odru.
»Virtuoznost« dojemajo precej drugače kot tradicionalni plesni žanri, v katerih je solo služil za prikaz tehnične dovršenosti ali prisotnosti dive. S sredstvi posmeha, protislovja in preobrata nam gledišče premikajo k njegovemu samorastništvu in samouresničevanju. Zato se jim upira idealizirati solo kot osvoboditev od skupnosti in/ali samovlado osebnosti. Vsako telo je zgostitev mnogokratnih osebnosti, zgrajeno s »ponavljanjem«.
»Ponavljanje« na način, kako Sujata Goel (Plesalka) spoznava ostanke preteklosti kot punčka prikazen, ki uteleša in razživlja vso pestrost baleta, od bharatanatyamskega do bollywoodskega. In Geumhyung Jeong (Hidravlični vibrator) v na videz dolgoveznem predavanju performansu poveže svoja arhivirana dela v posmehljiv biografski dokumentarec o spolnem poželenju, ki doseže vrhunec z umišljenim razdiranjem njenega »resničnega« jaza.
Daniel Kok (Gej Romeo) nam v vlogi »narodopisca na seks zmenku« razkrije terenske podatke in nenazadnje samega sebe kot skupni (spominjajoči se) predmet poželenja – plesalec ob drogu. Podobno je Eisa Jocson (Smrt plesalke ob drogu ter Mačo ples) v besedi in dejanju zapeljevanja obsedena s filipinskima ikonama dela: plesalko ob drogu in mačo plesalcem. 
Zan Yamashita (Samo jaz sem, kašljam) predela prosti haiku v »vsakdanje« narečje; izbira besede, ki se nanašajo na telesnost, in jih ponavlja kot obred vsakdanjih dejanj, kot spomin na krhkost življenja. Moe Satt (Obraz in prsti ter Roke po Yangonu) v svojih filmih udejanja tako abstraktno kot tudi konkretno družbeno stvarnost: v prvem prsti s fantazmagoričnimi kretnjami naskakujejo obraz, v drugem je dokumentarno beleženo prosto gibanje rok v vrvežu vsakdana.
»Vse, kar je zapomljivo, je (na slepo) ponovljivo,« nazdravlja govornik Choy Ka Fai (Pojem: plesna fikcija), ko prek električnih vozlišč presaja gibalne arhive plesnih veličin – živih ali mrtvih – v telo v živo vzorčene plesalke. V soavtorstvu s koreografom Arcom Renzom (trdna.stanja) se mojster plesa Eko Supriyanto spoprijema s časovnimi in prostorskimi principi, ki so tuji javanski kulturni ekvilibristiki (njegovo telo pa je z njo pogojeno), Melanie Lane, ki je poljavanskega rodu, pa išče trden svet plesnih načel in arhitektur, medtem ko se ji tla pod nogami dobesedno tresejo.
Poklon Nataši Zavolovšek, Katji Stušek in celotni ekipi festivala Exodos 2013! Lepa hvala, ker ste omogočili to platformo. Uživajte, vsi!
Tang Fu Kuen, kurator Azijske plesne platforme

PLESALKA
KDO: Sujata Goel / Indija /
KJE: ŠB
KDAJ: 18. 04. ob 19:00 / 35 min /
Plesalka, ki izstopi iz svojega telesa, se sooči z lastno podobo in s klinično natančnostjo zarisuje telesno in duševno vedenje, beleži prednosti, razpoloženja, geste, navade, naučene in priučene gibalne vzorce. Performerka, ki se obravnava kot podatek, kot niz informacij, ki jih je mogoče manipulirati in preurejati, da privzamejo nove pomene. In kako umetnica občuti to okrepljeno samozavedanje?
Goelijeva nam predstavi svoj izmišljeni značaj v 3 prizorih skozi skoraj mitično podobo stalno spreminjajoče se punčke: od polomljene do lepe, plešoče, osamljene – dokler znova ne ponikne v spečo nevidnost.
Sujata Goel je izšolana tako v klasičnem bharatanatyamu kot v sodobnem plesu. Po diplomi je sodelovala z avantgardno koreografinjo Padmini Chettur, se izpopolnjevala na bruseljskem P.A.R.T.S-u in kot rezidenčna umetnica v belgijskem WP Zimmerju ustvarila Lady; Disco Dancer in Nightlife. Plesalka je nastala med raziskovalno-ustvarjalno rezidenco v indijskem Adishaktiju.
koreografija, izvedba: Sujata Goel; glasba: Andrew Chalk - Over the Edges 2 & 3; oblikovanje svetlobe: Seok Hui Yap; kostumografija: Tabasheer Zutshi

HIDRAVLIČNI VIBRATOR
KDO: Geumhyung Jeong / Južna Koreja /
KJE: ŠB
KDAJ: 18. 04. ob 20:00 / 60 min /
Ne najbolj vsakdanje predavanje o iskanju predmeta poželenja se prelevi v metapredstavo dejansko ustvarjenega dela. Ko nam razlaga svoje razmerje z bagrom, govori Jeongova pravzaprav o svoji preteklosti, tako da ne vemo prav dobro, ali nam umetnica pojasnjuje delo ali se nam izpoveduje junakinja iz dela. 
Zabrisana, ugank polna predstava, ki vsekakor pritegne.
Korejska umetnica Geumhyung Jeong (pre-)izprašuje razmerje med človeškim telesom in rečmi v njegovi okolici. Vsakdanji predmeti, ki si jih izbere, skrivnostno zaživijo v precej zahtevni, izzivalni interakciji z njenim telesom. S svojim bogatim plesnim in koreografskim vedenjem ustvarja edinstvene, pozornost vzbujajoče performanse, v katerih se lutkarske, plesne in odrske veščine povežejo v očarljivo koreografijo duhá in telesa.
http://geumhyungjeong.tistory.com

SMRT PLESALKE OB DROGU
MAČO PLES
KDO: Eisa Jocson / Filipini /
KJE: ŠB
KDAJ: 18. 04. ob 21:30 / 50 min /
19. 04. ob 18:00 / 50 min /
Smrt plesalke ob drogu prevprašuje naše gledanje tega, kar si mislimo, da gledamo. Napeljuje nas k razmisleku o tem, kar vidimo: žensko, ki pleše ob drogu. In k preverbi pojmov, kot so voajerizem in zadržanost, ranljivost in nasilje, seksualnost in moč.
zamisel, koreografija, izvedba: Eisa Jocson; inštrukcije, dramaturško svetovanje: Rasa Alksnyte; glasba: Dusty Springfield - I Just Don’t Know What to Do with Myself; narejeno za: In Transit 2011, HKW Berlin; podpora: Nadine, Bruselj 
Mačo ples izvajajo mladeniči v nočnih klubih po naročilu tako moških kot ženskih strank. S svojskim gibalnim besediščem in telesnostjo je najbrž tipičen za Filipine. Gre za socialo motivirano zapeljevanje, ki moškost izkorišča kot »naravni kapital«.
Mačo ples je solo ženske, ki izvede mačo ples, torej se prelevi v mačo plesalca. S tem izziva naše dojemanje seksualnosti in preizprašuje spol kot sredstvo družbene mobilnosti.
zamisel, koreografija, izvedba: Eisa Jocson; inštruktor: Rasa Alksnyte; dramaturško svetovanje: Arco Renz; glasba: Lina Lapelyte; oblikovanje svetlobe: Jan Maertens; koproducent: Workspacebrussels Beursschouwburg; podpora: Wpzimmer
Filipinska plesalka ob drogu in vizualna umetnica Eisa Jocson raziskuje pojme družbenega spola, politike telesa in razmerja moči. S prepletom plesnega in vizualnega izrazja postavlja nasproti seksualnost in moč, vojerizem in zadržanost, ranljivost in onečaščenje.
http://eisajocson.posterous.com

SAMO JAZ SEM, KAŠLJAM
KDO: Zan Yamashita / Japonska /
KJE: ŠB
KDAJ: 19. 04. ob 19:00 / 50 min /
»Nekega dne sem po vaji obstal in zaznal, da moje telo diha, da izmenjaje vdihuje in izdihuje. Takrat sem se ravno mučil s snovanjem novega plesa in prešinilo me je, da bi napravil dialog med g. Vdihom in g. Izdihom, da bi ustvaril delo o človeškem telesu.«
Napotki za dihanje in citati iz proste haiku poezije Hosaija Ozakija polnijo platno, istočasno pa jih v živo, telesno tolmači Zan. Bridka, na trenutke šegava predstava o osamljenosti, zvesti spremljevalki sodobnih meščanov.
Po študiju sodobnega in klasičnega plesa se je Zan Yamashita pridružil priznani kjotski skupini Monochrome Circus. Prvo koreografijo, Music, je ustvaril za festival ALTY Buyoh 1993, nato pa se razvijal v projektih in predstavah, kot so trilogija It Is Written There; Invisible Man; It’s Just Me Coughing; Daikouzui ... Je dobitnik nagrade kjotskega gledališča (2004) in štipendije fundacije
Saison (2011, 2012). Živi in dela v Osaki.
www.zanyamashita.com

ROKE PO YANGONU
OBRAZ IN PRSTI
KDO: Moe Satt / Mjanmar /
KJE: ŠB
KDAJ: 19. 04. ob AT 20:00 / 20 min /
Roke po Yangonu so Sattov video, nastal, ko je kamera sledila gibom rok ljudi po burmanskem mestu Yangon. Delo poudarja prirojene gibe rok, ki kot da so neodvisne, osvobojene ukazov svojih lastnikov, prej sestavni del dejavnosti, ki jih izvajajo. 
Bi nam torej lahko gibi rok pomagali razkriti notranji ustroj neke kulture? Zna biti … vsaj sodeč po tem, kako je gibanje rok do neke mere odvisno od stvari, ki jih prijemajo.
Obraz in prsti so Sattova raziskava izraznih zmožnosti in dvoumnosti kretenj lastnih rok. Pokaže nam tudi osem svojih najljubših gibov rok. V tišini in od blizu nam z govorico telesa poda občutke, ko se ne moreš svobodno izražati. Zgolj s prsti in z obrazom nam zna povedati 108 občutij. 
Burmanski vizualni umetnik in performer Moe Satt je tudi ustanovitelj in organizator mednarodnega festivala scenskih umetnosti Onstran pritiska (Beyond Pressure) v Yangonu. Kot umetnik je začel dejavno delovati po končanem študiju naravoslovja in zoologije tako v domovini kot širši soseščini (JV Azija, Oceanija, Kitajska, Japonska) in tudi v zahodnih državah (Britanija, Poljska, Liechenstein, Kanada). Glavno sredstvo umetniškega izražanja so mu roke.

GEJ ROMEO
KDO: DANIEL KOK / Singapur /
KJE: CD-DDP
KDAJ: 19. 04. ob 21:00 / 60 min / 
20. 04. ob 19:00 / 60 min /
»Kaj pa če mislim dobesedno, ko rečem, da delam na odnosu s publiko? Kaj pa če vsakemu pogledam v oči in vas vse prepoznam, ko se z odra zazrem v publiko? Kaj pa če sva bila intimna, še preden me prideš gledat na mojo predstavo?«
Na gayromeo.com se je Kok dogovoril za 50 zmenkov v 75 dneh, preživetih na relaciji Berlin–Tokio–Ljubljana. Na vsakem zmenku je zaprosil za spominek, v zameno pa povabil na predstavo, v kateri podarja svoj ples.
Singapurski plesalec, koreograf in vizualni umetnik Daniel Kok je nase opozoril že s svojim prvim delom Q&A (premiera na singapurskem Arts Festivalu 2009, gostovanje v Edinburghu, Lizboni, Hong Kongu, Berlinu, na Dunaju, v Bangkoku in Jokohami). Gej Romeo je bil prvič izveden na Tokijskem festivalu 2012, žirija platforme Perspektivni umetniki pa ga je uvrstila med tri najboljše predstave. Do danes je Kok ustvaril še Hokkaido in The Cheerleader, z vso gorečnostjo se posveča tudi plesanju ob drogu.
zamisel, koreografija, izvedba: Daniel Kok; dramaturgija: Jorge Gonçalves; tehnično vodenje, oblikovanje svetlobe: Yap Seok Hui; glasba: Yellow Sky (1995), Ellen Allien
www.diskodanny.com

POJEM: PLESNA FIKCIJA 
KDO: Ka Fai Choy / Singapur /
KJE: CD-K
KDAJ: 20. 04. ob 20:30 / 50 min /
»Reuprizoritev« koreografij plesnih legend, kot sta Pina Bausch in Tatsumi Hijikata. Digitalizirano bogastvo gibov iz zgodovine plesa na odru, v živo poustvarja eno samo telo, katerega premike digitalno stimulirajo video in forme, predvajane na platnu.
Celotna predstava je rezultat (ne)skladnega sodelovanja novih tehnologij in telesne govorice plesa v smeri novega ustvarjalnega izrazja.
Umetnik, performer, spekulativni oblikovalec Choy Ka Fai išče navdih pri zgodovinskih pripovedih in futurističnih spekulacijah, kot raziskovalec pa pogosto izhaja iz želje po razumevanju stanj človeškega telesa: spominov, vplivov in pojmovne fantazije. Svoje zamisli spaja v zapletene zgodbe na presečišču umetnosti, oblikovanja in tehnologije.
Choy se je že predstavljal po številnih umetniških prestolnicah sveta, kot so New York, Moskva, Tokio, Berlin,Singapur, Jeruzalem ...
www.ka5.info

TRDNA.STANJA
KDO: Arco Renz + Kobalt Works / Belgija (Java) 
KJE: KŠ 
KDAJ: 22. 04. ob 21:00 / 60 min /
Renz ob pomoči dveh plesnih solov raziskuje javansko tradicionalno kulturo in »drugost«, njuno sobivanje, vplivanje, prepletanje. 
»Drugost« pomeni vsakršen zunanji vpliv, posebno pozornost pa namenja učinku svetovne pop kulture, njeni strategiji »zabave in užitka« ter vsiljenim prostorsko-časovnim predstavam.
Vse te vplive prevede v »abstraktno« dramaturgijo, zasnovano na treh temeljnih plesnih elementih: času, prostoru, telesni energiji.
Indonezijska mladina odrašča v tekmovalnem okolju, z oslabljenimi, okleščenimi kulturnimi vzorci in družbenimi vrednotami. Z nekaterimi od njihovih vsakdanjih izzivov nas fizično sooči tudi predstava.
Ustanovitelj bruseljske skupine Kobalt Works, Arco Renz, pogosto sodeluje z azijskimi umetniki in izvajalci. Njegove predstave so vzajemna igra gibanja, svetlobe in zvoka. Segajo onkraj čistega formalnega plesa in izražajo prefinjen ekspresionizem, ki ga lahko umestimo nekam med nemške ekspresionistične filme iz dvajsetih let 20. stoletja ter tradicionalne vzhodnjaške plesne in gledališke
oblike.
umetniško vodstvo: Arco Renz; koreografija: Arco Renz; sodelujeta: Eko Supriyanto, Melanie Lane; ples: Eko Supriyanto, Melanie Lane; scenografija: Lawrence Malstaff; glasba: Marc Appart; oblikovanje svetlobe: Jan Maertens; umetniško sodelovanje: Melanie Lane; foto: Jean-Luc Tanghe
www.kobaltworks.be